# Бесіда 1-ша, названа Observatorium (Сіон)

Григорій Сковорода

Григорій Сковорода


Бесіда 1-ша, названа Observatorium (Сіон)

(Бесѣда 1-я, нареченная Observatorium. (Сіон)*)


Перекладачка:

Кашуба Марія Василівна (1941 р. н.)

Докторка філософських наук, професорка.


Текст подано за виданням:

Григорій Савич Сковорода. Пізнай в собі людину – Львів: Світ, 1995 – 183 – 196 с. ISBN 5-7773-0209-2


Попередження:

Форматування тексту може не співпадати з оригіналом.


* Оригінальна назва твору [Повна академічна збірка творів – Л. Ушкалов – 2011]


## Б Е С І Д А 1-ша, НАЗВАНА OBSERVATORIUM¹ (СІОН)ᵃ


Особи: П а н а с , Л о г в и н , Я к і в , Є р м о л а й , Г р и г о р і й


Г р и г о р і й . "Прийдіть, зійдемо на гору божу". О альтанка! О сад! О пора літня! О друзі мої! Захоплююсь радістю, що бачу вас, своїх співрозмовників. "Прийдіть, зійдемо на гору господню".

П а н а с . Учора охопила мене страшенна нудьга і, як пшеничну ниву вихор, хвилювала. Ледве зумів відбитися.

Г р и г о р і й . Благаю тебе, друже мій, радуйся, воїне Христа! Це наша перемога, що перемагає не плоть і кров людську, а скажені думки й духи-мучителі. Саме вони є насіння, полова й початок будь-якої людської злоби і влада пітьми житейської, що обпалює душу мертвих людей.

П а н а с . Я вчора не був мертвий, а тому-то й відчував, що серце моє якимсь дуже тужливим вогнем обпалювалося.

Г р и г о р і й . Як? Ти вчора не був мертвий?.. Дарма я тебе назвав блаженним.

П а н а с . А мені твоє слово незрозуміле.

Г р и г о р і й . Чи був хто хворий? Той не хворий. А хто був мертвий, той уже живий. Як минула ніч смерті, так настав день життя.

П а н а с . Ось тобі гачки по завулках. А завулки по гачках. Хто завертів завулок, той перейшов гачок. Не гнівайся, я не пророк, і мене твій сувій усередині не заспокоює.

Г р и г о р і й . О любий чоловіче! Яка солодка для мого серця простота твоя!

П а н а с . Але не солодкі для моєї гортані слова твої. Зглянься, говори простіше.

Г р и г о р і й . Є таке, що видається прямим, а по суті ж криве. І є таке, що видається розбещеним, однак сутністю праве. Якщо завулок веде до правоти, то кінцем своїм він правий. Та косоока та прямота, і гачкувата простота, що відкриває перспективу і архітектурний міст прямо у місто брехні. Кінець справі суддя. Щось здалося тобі гачком, чи не так?...


а Primo et novissimo amico meo Andrea Joannidi Kovalevscio. Domino vice-tribuno proprii foetus editionem dono affero. Senex Gregorius de Sabba Skovoroda[2].


П а н а с . Я вчора, чуєш, не був мертвий, а нині живий. То чи не гідний я співчуття й твоєї співрадості?

Г р и г о р і й . Такого звеличання гідний і буйвол: він здоровший од тебе і вчора не був мертвим.

П а н а с . Про мене, прошу, величай і його: буйволове блаженство мого не знищить. Невже милість божа лиш нашими вигодами обмежилась? "Щедроти його на всіх ділах його". І я вдячний йому, що досі живий.

Г р и г о р і й . Чим ти впевнений у твоєму житті?

П а н а с . Хіба ти член секти Пірронської?³ А мені для доказу дати оцією хворостиною?

Г р и г о р і й . Хіба тому, що хистко походжаєш?

П а н а с . Ото бачиш моє тільце, слава Богу, котиться як візочок. Ай, дядьку!..

Г р и г о р і й . Дядько небожеві своєму радив глибокої осені їхати на весілля не візком, а верхи. Афонька вирішив їхати візком – сам собі пан і кучер. У полі, серед броду, лошак відпрягся, залишивши погонича колісниці у потопі вод великих...

П а н а с . Ну, чого зупинився? Веди далі.

Г р и г о р і й . Не ведеться. Афонька заледве дістався до весільного дому, сповнивши прислів'я: "Спішив на обід, та й вечері не застав". "Хто спішить, – насмішить". Ось тобі твій візок!

П а н а с . Молодик твій був вітрогон.

Г р и г о р і й . Старий Афонька з жінкою своєю побудував собі хатину на льоду. На сьомий день, з півночі прийшов, як злодій, дощовий потік і стягнув їх з храминкою у потоп.

П а н а с . От роз'їхався з байками! Всі твої докази на порожніх небилицях.⁴

Г р и г о р і й . Хіба Євангеліє не притчами вчить? Ти забув храмину, зведену дурником на піску? Хай вчить без притчі той, хто малює без фарб! Знаєш, що скоропис – без фарб, а живопис малює фарбами. Але в обох, як у Мойсеєвій купині⁵, діє та ж вогненна мова, якщо лиш ми самі не позбавлені тієї мови: "Почали говорити дивними мовами". Хай, наприклад, книжник, тобто вчений муж, напише оцю сентенцію: "Біс нудьги мучить душу".

Без сумніву, серце його відригнуло, а тростина його написала слово благе. Але чим краща тростина книжника-скорописця від пензля книжника-живописця, якщо він невидиме сумних думок хвилювання зобразив потопаючою людиною? Він з Єремією через людину зобразив душу: "Глибоке серце в людині і людиною є", а з Ісайєю через потоп пояснивболісне хвилювання серця: "Захвилюються нечестиві". Така мова притчі⁶, нічим не гірша, наприклад, від тої, так би мовити, безбарвної мови: "Душа їх у злому танула". Але й ця сама пахне притчею льоду, що тане від повітряного тепла. Так, як і оце книги Йова слово: "Плинна ріка основа їх" – дихає казкою про побудовану храминку на льоду.

П а н а с . Як в'юн в'ється, важко схопити.

Г р и г о р і й . Ось, наприклад, безбарвне слово: "Всі загинуть". Але як гарно це ж саме висловив Ісайя: "Всяка плоть – сіно". Віхоть трави – це вдалий образ усієї загибелі. Сам Ісайя, без фігури, сказав таке: "Дати тим, хто плаче, веселість". Але як благообразно й краснописно те ж він каже: "Скочить кривий, як олень". "Встануть мертві". Труп лежачий є образ душі, похмурим відчаєм огорнутої. Тоді вона, як стерво, лежить долі у сумній холоднечі й скреготі, позбавлена животворного тепла духа і життєвої жвавості. Наче змій, що задерев'янів від лютого морозу, там, де Кавказька гора своєю стіною затіняє йому рятівне сонячне світло. Ця задерев'янілість находить тоді, коли в яблуні корінь і мозок, що називається сердечко, а у внутрішніх душевних тайнощах тліє й в'яне те, від чого все інше, як двері, залежить від петлі. Збагнув цю виразку, що гніздиться, прозрілий Єремія: "У тайні заплаче душа ваша". Цих рухомих мерців зобразив Осія зміями: "Полижуть порох, як змії, що плазують по землі". А Павло із пороху пробуджує, наче п'яних: "Встань, сплячий..."

П а н а с . Куди тебе заніс дух буремний? Ти заїхав у невеселу країну і в царство, де живуть: "Як виразкові, що сплять у гробах".

Г р и г о р і й . А як душевний сум (можна сказати: життя й гниття) виникає від поваленого стерва, так оживленням і підняттям на ноги цього ж бовдура зображається сердечна веселість: "Воскреснуть мертві". Глянь на Енея⁷, що встає перед Петром! Він ходить і скаче, як олень, і як товида, тобто сарна або сагайдак; "Встануть сущі в гробах". Знай же, що він каже це про веселість, і слухай: "Всі земнородні возвеселяться". Не забувай, Панасе, цієї сирахівської пісеньки: "Веселість серця – життя чоловікові".

П а н а с . Я це щодня співаю. Я веселість дуже-дуже люблю. Я тоді тільки й маю радість, коли веселий. Люблю пророків, якщо вони лиш веселе нам співають. Чи не їх промови названі у стародавніх музами?а

Г р и г о р і й . Авжеж, їх спів є провісником веселощів. І це означає по-грецьки Έυαγγέλιον, а той, хто затуляє від цих співців вуха свої, називався Ἄμουσοςб, тобто буйний, позбавлений смаку дурень, по-єврейськи Навал, по-римськи Fatuus. Протилежний же йому означає Σοϕόςв, або Philosophus. А пророк – профітіє, тобто просвітитель, або звався Ποιητὴς, тобто творець.

П а н а с . Гай! Гай! Ти мені божих пророків поробив поетами.

Г р и г о р і й . Я про орлів, а ти про сов. Не нагадуй мені мавп і не дивуйся, що Сатана образ і ім'я Світлого Ангела для себе краде. Саме ім'я (Novutus) що означає? Один лиш пророчий дух провидить.

П а н а с . Правда, що всякий художник творець, і видно, що це ім'я закрите. Одне лиш мені не миле в пророках: що їх слова для мене суть нерівні, розбещені, закручені, дивні, – прямо кажучи – крутогористі, кружні, заплутані, незвичайні, коротко кажучи – бабині казки, клопітний навіжений, дитяча небилиця. Хто може, наприклад, пояснити оце: "Де труп, там зберуться орли?" Якщо ж воно просте – хто премудрий не закриє ніздрі від смороду цього стерва? Фівейська потворна Сфінга⁸ мучила у давнину  єгиптян, а нині випробовує на пристрасть душі наші єрусалимська красуня Маріам⁹. Всесвіт, побуджуваний вістрям Єфтаєвих пік¹⁰, біситься від хвороби і, шаліючи, волає: "Доки возноситимуться душі наші?"


а Тобто піснями.

б Ἄμουσος – безпісенний, який не має смаку.

в Σοϕός – той, хто має смак, Σοϕία – означає смак.


Г р и г о р і й . Кажан запитував пташенят: – Чому ви не любите літати вночі? – А ти чому не любиш вдень? – запитали (пташенята) горлиці й голуба. – Мені заважає важлива причина – відповідає темна птиця, – моє око не народилося терпіти світло. – А наше око – пітьми, – посміхнувшись, сказали чисті птахи[11].

П а н а с . Замовк? Розповідай далі.

Г р и г о р і й . Іноземці ввійшли у дім Соломонів. Насолоджувались, оглядаючи незліченні зразки безцінного багатства. Сліпець серед них, обмацуючи фігуру золотого лева, поранив його гострими зубами свою руку. Гості, вийшовши з дому, вигукнули: "Який милий дім і палати твої, сину Давида! Сам Господь сотворив їх". "А я вийшов із чертогів пораненим", – вигукнув сліпець. "Ми бачили, як ти то палицею, то руками намацував", – сказали видющі. Відчувати на дотик і торкатися є рана і смерть, а дивитись і розуміти є насолода і невимовне чудо.

П а н а с . Ти знову повернувся до своїх балясів?

Г р и г о р і й . Вибач мені, мій друже, люблю притчі.

П а н а с . До чого ж ти приточив притчі твої? Бо ж притча – це баляс, казка, пусте.

Г р и г о р і й . Чи чув ти пророчих промов фігури? Фігура, образ, притча, баляс є одне й те ж, але ці баляси те ж саме, що й дзеркало. Весь дім Соломонів, вся Біблія наповнена ними.

П а н а с . Якщо так, то дарма захищаєш красуню твою Біблію. Нічого на неї дивитися.

Г р и г о р і й . Чому ж ти дивишся в дзеркало?

П а н а с . Навіщо ж дивитися у Біблію, якщо у ній лише баляси? А дзеркало – інша справа.

Г р и г о р і й . Як інша, якщо воно є така ж порожнеча? Хіба тобі не доводилось бувати на кришталевих фабриках? Воно є попіл.

П а н а с . Попіл, але прозорий. Він мене веселить. Я в ньому бачу самого себе. А кожен сам собі наймиліший.

Г р и г о р і й . О полонений своїм зображенням Нарцисе! Любо тобі в джерело і в прозорий попіл дивитись на згубного твого кумира, а нестерпно глядіти в освячені біблійні води, щоб побачити у богозданних цих пророчих дзеркалах радість і веселість і почути преславної насолоди благовість: "Нині спасіння цього дому буде". Повернись праворуч, сліпаче, виглянь із альтанки на небеса, скажи мені, що бачиш?

П а н а с . Я нічого не бачу. Хмари бачу. А хмара – це морська пара й ніщо.

Г р и г о р і й . О кажане, глянь з прикметою! Хай око твоє буде орлине й голубине! Хай виколе твоє вечірнє око ворон соломонівський!

П а н а с . А! А! Ось вона, красуня! У східній хмарі райдуга! Бачу її! "Яка прекрасна сяйвом своїм!"

Г р и г о р і й . Нині ж скажи мені, що бачиш? Звичайно, в порожньому не порожнечу бачиш.

П а н а с . Райдугу бачу, а чим вона є і що вона таке – місто чи село, згідно приказки: "Не знаю, Бог знає". Знаю, що цей лук благокруглий, хмарний, помережаний, називають дугою, раєм, райком, радісною дугою й райдугою.

Г р и г о р і й . В індійських горах подорожували європейці¹². Знайшли шкіряний міх з хлібом і такий же з вином. Потім, наблизившись до провалля, вгледіли на другому боці щось чорне, яке лежало на дорозі. "А раптом Бог ще дасть хліба, – вигукнув один, – я бачу мішище". "Провались такий мішище, – сперечався другий, – я боюсь, то звірище". "Який звірище? Клянусь вам, то обгорілий пнище!" Четвертий сказав: "Це місто". П'ятий верещав: "То село..." Отак-то й ти бачиш, а що воно таке, не знаєш.

П а н а с . Котрий же з них відгадав?

Г р и г о р і й . Завершив угадування останній.

П а н а с . Та йди ти, брешеш!

Г р и г о р і й . Справді село. Вони всі там осіли.

П а н а с . І жоден не врятувався?

Г р и г о р і й . Один із семи підтвердив давню приповідку: "Боязкого сина матері ридати нічого".

П а н а с . Яка ж пагуба їх погубила?

Г р и г о р і й . Дурний зір і погана прозорливість. Як тільки перебралися на той бік безодні, то всіх їх на смерть перемучив індійський дракон.

П а н а с . Видно, що ці прозорливці мали рабське Ліїне око, а не пригожий зір Ревекки[13], і не Лукина, товариша Клеопи. Фігурненький ти виточив балясик, справді... Але до чого ж ти його приточив?

Г р и г о р і й . До твоїх очей на окуляри.

П а н а с . А мені навіщо твої окуляри? Я й без них бачу.

Г р и г о р і й . Бачиш так, як після заходу сонця курка: чим більше дивиться, тим менше бачить. Треба дивитися, побачити й прозріти, обмацати й придумати, вдивитись і здогадатись. Барвиста тінь зустрічає твій погляд, а мрія хай блищить у твоєму розумі, зовнішність б'є в око, а з неї дух кидається у твій розум. Бачиш слід – згадай про зайця, бовваніє предмет – роздумуй, куди він веде, дивишся на портрет – пом'яни царя, глянеш у дзеркало – згадай твоє зображення – воно позаду тебе, а бачиш його тінь. Перед очима твоїми благокруглий райдуги лук, а за спиною в тебе цар небесних кругів – сонце. На прекрасну його в хмарі, як у чистому джерелі тінь, дивись зовнішнім поглядом, а на животворне й рятівне його сіяння позирай розумним оком. Чистий розум є те ж сонце. Його праволучні стріли прямо вдаряють у лице океану, а само їх жало, відхиляючись від лиця морського, непрямо коле. Мати іншу (тінь) – це означає пильнувати й примічати. Бачимо й осягаємо у наявності, а примічаємо і володіємо в серці. Така людина є точний обсерватор, а поле його життя – то обсерваторіум. Ось де один тобі обсерватор! Глянь – "На сторожі моїй стану".

П а н а с . О голубе мій! О мій куме Авакуме!¹⁴ Воістину люблю його. Звичайно, він щось не підле примічає на сторожі своїй. Скажи мені, мій прозорливцю, куди дивиться і що бачить пророче око твоє?

Г р и г о р і й . Не пустуй, Панасе, не заважай йому дивитись, хай собі бавиться.

П а н а с . Оце, а ми що? Хай і нам покаже те, що бачить. Чи не так, друже мій Логвине? А Єрмолай наш куняє. Чуєш, Єрмолаю! Встань, сплячий! Дрімаючи як курка, краще не побачиш.

Л о г в и н . Будь ласка, не галасуй, я не сплю, я все чую.

П а н а с . Єрмолай куняє, а ти глибоко замислився – це те саме, що спиш. Я ж не тебе буджу. Однак і ти прокинься. Нумо, перейдемо до пророка? Доки нам сумувати? "Перейдемо до Вифлеєма".

Я к і в . Почекай, Панасе, стій, не поспішай!

П а н а с . Іду рибу ловити.

Я к і в . Не забудь же торбу взяти.

П а н а с . Ба! Друже мій, де ти взявся? Голос твій звеселив мене.

Я к і в . Я всю вашу бесіду до однієї нитки чув під яблунею, а з твоїх слів сміявся.

П а н а с . Радий, що сміявся. Я плакати не люблю.

Я к і в . Куди ти здіймаєш крила, щоб летіти?

П а н а с . А он де, бачиш, на горі пророк!

Я к і в . Де тобі пророк? То пасе овець пастух із Рібенс-дорфа¹⁵. О простаче! Ти або блазень, або дитя.

П а н а с . О якби мені бути тим дитям! "Відкрив ти немовля".

Я к і в . Хіба ти не чув мудрого отого слова: "Не місце святить людину"?

П а н а с . Чув, та не пригадалось.

Я к і в . Припливи до Єрусалима, ввійди до світлиць Соломонових, проберись у самий Давир – храм його, піднімись хоч на Фавор, хоч на Галілею, хоч на Сінай. Розмістися у вертепі Вифлеємському, або при Силоамі, або над Йорданом, вселися тут у пророчі келії, годуйся з ними бобами, та не пий вина і сікери¹⁶, їж хліб і воду в міру, одягни мантію Іллі і сандалії, підпережися Єреміїним поясом, розміряй Єрусалимський храм з Єзекіїлем, відчитай з Даниїлом гачки седмиць¹⁷ його, стань скарбником при Христі, одягнися у каптан його і спи в ньому, і обідай, і вечеряй разом. Наклади на себе Петрові й Павлові пута, розділи море, поверни ріки, воскреси мертвих. Щотижня верши над собою седмицю церковних церемоній. Якщо можеш, вознесися вверх до зірниці, сядь на райдузі суддею, займи для себе чертоги в Сонці і Місяці. Облиш усе лахміття під сонцем, злети до новин з орлами, заборони небесним кругам рух з Навином, повелій подувам вітру і ін., і ін. А я при всіх цих знаменнях і чудесах твоїх заспіваю на твою честь соломонівську пісеньку: "Суєта суєт" або оцю гамаліївську:

Буря море роздуває,

Вітер хвилі...¹⁸

Якщо не розцвіте в душі твоїй оте поняття, яке жило у серці Мойсея та Іллі і того єдиного мужа, з ким вони ведуть свою на Фаворі бесіду, якщо тобі не зрозумілий і не примітний, а тому і не до душі отой вихід, тобто і мета, куди б'є з чистого їх серця дух правди, як із хмари прямопромінна блискавки стріла, то ой, заспіваю тобі: "Всякая суєта".

П а н а с . Однак я йду до пророка. Ніде він від мене не сховається.

Я к і в . Ось тобі без солі й оцту салат! Скажи мені, несмачний блазню, що таке пророк?

П а н а с . Пророк то є людина зряча.

Я к і в . Ти ж ні людини, ні пророка не знайдеш.

П а н а с . Нібито велика штука знайти людину.

Я к і в . Дуже велика штука, і ти замість зрячого потрапиш на сліпця, а замість людини – на її скотину. Здійсниш приповідку: "їхав у Казань, та заїхав у Рязань".

П а н а с . Ху! На те у нас буде вибір.

Я к і в . Як може мати вибір сліпець, а затьмарений знайти просвіщенного?

П а н а с . Брешеш, Якушо, я з очима.

Я к і в . Та звідки ж у тебе людське око? Людським оком є сам Бог.

П а н а с . Та хіба ж у мене два Боги в чолі? Куди ти, брате, заїхав? Бог з тобою!

Я к і в . А я молюся, щоб він і з тобою так був, як є вже зі мною.

П а н а с . Гаманець порожній, нічого подати на молитву. Та й ти ж, брате, не священик.

Я к і в . О друже мій! Не було б мені від тебе солодшої нагороди, якби я до того домолився, щоб сповнилось на тобі бажання, тобто молитва просвіщенного, й радіснотворними очима позираючого й волаючого Ісайї: "Світися, світися, Єрусалиме!" "Це пітьма покриває землю". "На тобі ж з'явиться Господь і слова його.. "

П а н а с . Ну досить з пророчими клаптиками! Багато вас таких лахмітників і латкозшивачів, а скажи мені лиш те, про що пророки пишуть?

Я к і в . Те ж саме, що й євангелісти про єдину людину.

П а н а с . То виплутайся ж ти мені з цього вузла: чому мені не можна знайти людини?

Я к і в . Ху! Тому що не знаєш, що таке людина. Не дізнавшись спершу, що таке діамант, ні з ліхтарем, ні в окулярах не знайдеш, хоч він і є в твоєму гноєвищі¹⁹. Ану! Знайди мені, якщо скажу, що у твоїй хатині є амбра.

П а н а с . А Бог її знає, амбра чи умбра²⁰.

Я к і в . Е! Не умбра, а амбра.

П а н а с . Що твоя амбра означає, не знаю. Ці міста мені зовсім не знайомі, а людину знаю, бачив я їх один, другий 1000000.

Я к і в . Бачив і ловив гав, але не побачив і не знаєш.

П а н а с . Я й тебе бачу й знаю.

Я к і в . Від народження ти не бачив і не знаєш мене.

П а н а с . Або жартуєш, або ти знепритомнів.

Я к і в . Що це тобі запахло непритомністю?

П а н а с . І мою голову ти вразив твоїм мороком.

Я к і в . Я Яків, людина. А ти людини не знаєш, тому й не бачиш. Де ж тобі непритомність?

П а н а с . О чоловіче! Якби ти в голові моїй не погасив залишків світла молитвами твоїми! Ти мені наговориш, і до того вже доходить, що у мене ні очей, ні вух, ні рук, ні ніг не було.

Я к і в . Хіба лиш рук і ніг? Ти весь ніщо, ти умбра, ти тінь, яка не сповідається: "Господи, людини немає?"

П а н а с . Чому ж я не людина?

Я к і в . Хіба може бути людиною те, що є ніщо?

П а н а с . Як же я твоє ніщо?

Я к і в . Скажи ж мені, чому є нікчемністю дим, пара, тінь?

П а н а с . Яка ж причина позбавила мене людяності?

Я к і в . Та, що ти не шукав.

П а н а с . А не шукав чому?

Я к і в . А чому не шукаєш амбри?

П а н а с . Чи є вона, і що вона таке, не знаю.

Я к і в . Хто не вірить у сутність людини, не шукає її, не знаходить і не знає її.

П а н а с . А як інші люди? Хіба не розуміють? їм завжди людина на вустах.

Я к і в . Всі бесідують про все, та не всі знавці. Бредуть услід за панівною модою, як вівці. А людина розуміє свою дорогу.

П а н а с . І так вони ледь знають і погано бачать?

Я к і в . Так, як ти, і тим же оком. Та що тобі до людей? "Знай себе..." Досить про тебе. Тому ми не знаємо себе, що все життя цікавимось людьми. Осудливе око наше вдома сліпає, а ловлячи гав на вулиці, простягає свій промінь всередину сусідських стін, проникнувши в самісіньку їх миску з поживою і в нічний світильник, що горить у їхній спальні. Звідси критичні розмови. Багаті столи в усі дзвони повсюдно дзвонять осудом. Яка користь з цікавістю оглядати й оцінювати шлях сторонніх подорожніх, а оминати, не помітивши тієї стежки, яка веде нас? Звідси помилки, провини, спотикання й падіння. Що допоможе знати, по скільки очей на лобі мають місячні мешканці, і придивитися через всіма хвалене скляне око до чорніючих на Місяці плям, якщо наша зіниця вдома не прозорлива? Хто вдома сліпий, той і в гостях; і хто у своїй світлиці не порядний, той на ринку ще більше не вправний. Якщо ж ти вдома сліпий, а на людях зрячий, то знай притчу: "Лікарю, сам спершу зцілися!" Не твоє те, а чуже око, що не тобі служить. Опудало той, а не мудрець, що не вперше вчить сам себе. Фальшива монета завжди по ринку бродить, але вдома найбільш небезпечна. Знай себе. Тому-то й не розуміємо й Біблії, що не знаємо себе. Вона-то є вселенська лампада, Фарійська вежа²¹ для мореплавного життя нашого. Вона-то є: "Друг вірний, дах міцний". Хто опанував ним, знайшов скарб. Та коли на нашій домашній стежці на колоді спотикаємось, тоді й на вулицях друга нашого, нас, лицемірів, що судять з лиця, найдрібніша спокушає тріска; заплутуємось, як кровожерна муха, у згубну павутину плотських дум, підло повзучого серця нашого; падаємо в сіть і сум'яття нечистих уст наших; грузнемо, як олово, у потопі облесної мови; гинемо вічно у цьому найсвятішому лабіринті²², не гідні вкусити найсолодшої отої паски: "Єдиний я, аж поки перейду". Вернися ж у дім твій, о буйний чоловіче! Вийди геть із тебе, дух допитливий, а сам вийди з юрби у Павла помічених жінок цікавих. Очисти спершу свою світлицю, знайди всередині себе світло, тоді знайдеш і біблійним сміттям засипану драхму. Стань на власній твоїй сторожі з Авакумом: "На сторожі моїй стану". Слухай вухами! На сторожі моїй, а не чужій: "Знай себе, досить для тебе".

П а н а с . Не без сенсу ти набрехав. Та тільки це для моїх зубів терпким і жорстким здається, ніби я навіть і сам себе не знаю.

Я к і в . Не сподівайся на своє знання, а слова пророків не вважай пустими. Не все те хибне, що тобі не зрозуміле. Дурницею тобі здається, тому що не розумієш. Не хизуйся твоєю прозорливістю. Згадай індійських подорожніх: чим хто глупіший, тим більше гордий і пихатий. Повір, що не випадково народилося Єреміїне слово: "Глянув, і не було людини... і не бачив мужа".

П а н а с . Хіба коло нього людей не було?

Я к і в . А де ж цих сотворінь немає? Та вони були умбра, або тінь, а не просто люди.

П а н а с . Чому ж вони тінь?

Я к і в . Тому що вони пітьма. Вони не знали, як і ти, людини, вхопившись, через сліпоту свою, не за людину, а за оманливу тінь її, а оця-то людина – брехня, відвела їх від істинної.

П а н а с . Поясни мені, як вхопились за тінь?

Я к і в . Ти ж тінь розумієш. Якщо купуєш сад, то платиш гроші за яблуню, не за тінь? Чи не безумний, хто яблуню міняє на тінь? Ти ж чув байку? Пес, пливучи, хапав на воді тінь від м'яса23, через те з рота справжній шмат випустив, який потік поніс. З тих же міркувань Діоген, у полудень з ліхтарем шукаючи людину, коли відгукнулась людська суміш: "А ми ж що, хіба не люди?" – відповів: "Ви собаки..."²⁴

П а н а с . Будь ласка, не примішуй до Предтечі й до пророків божих якогось Діогена. Одна справа пророк, інша – філософик.

Я к і в . Ім'я одне й те ж – пророк і філософ. Але не суди лице, суди слово його. Сам Христос тих, що сплять у пітьмі й тіні смертній, називає псами. Погано ж бо відібрати хліб у дітей і кинути псам. А хто вхопився не за тінь, а за справжню людину – "Дав їм владу дітьми божими бути".

П а н а с . Ну! Нехай так. Хай ті песиголовці хапаються за тінь людську як за лжемонету. Та самі ж вони, однак, суть люди, люди почесні, а не мертва тінь.

Я к і в . Тінь тіні мила, а ніч пітьмі люба. Споріднене до спорідненого схильне, а прилипливість обох зливає в ту ж суміш. І сам ти такий, як те, що любиш і обіймаєш. Люблячий пітьму: сам ти пітьма і син пітьми.

П а н а с . А! А! Чує мій ніс кадильницю твою. Туди ти завіяв, що я тінь? Ні, Якушо! Я тіні не ловлю.

Я к і в . Я ще давніше сказав, що ти одна з тих незліченних мертвих тіней, що земну кулю обтяжують, яким Предтеча і весь пророчий хор як мешканцям пекла благовістять істинну людину. Безум у 1000 крат важчий від свинцю. Найбільша глупота створюється цими сина Амосового словами: "Затяжіло серце їхнє, тяжко вухами чути". Це тяжкосердя, тобто вниз осідаючі, прокислого й грубого серця думок його дріжджі, в самий центр земний поринає, як олово, звідки тебе видерти ніяк не можна. Серце твоє, що полюбило суєтну брехню й брехливу погибель тіні людської, хто в змозі підняти з безодень земних, щоб могло вискочити на гору воскресіння й побачити непорочним поглядом блаженного того, що не сів на сідалище губителів, Давидового мужа? "Здивуй, Господи, преподобного свого". Тиняйся ж, роби вітер, люби суєту або брехню, хапай тінь, піклуйся, мучся, згорай.

П а н а с . О, мучиш мене більше, ніж ота єгипетська ворожбитка Лево-Діва²⁵. Кидаєш до центра землі, садовиш у самісіньке пекло, зв'язуєш нерозв'язувальними вузлами ворожби, а хоч я не Самсон і не рішучий той предревній Едип²⁶, однак досі є перед тобою, Якушо, і вільний, і не зв'язаний, згідно з прислів'ям: "Міхом лякаєш".

Я к і в . Хто дурень, той і в Єрусалимі глупий, а хто сліпий, тому всюди ніч. Якщо ти тінь – скрізь для тебе пекло.

П а н а с . Ну й потішний ти, друже, люблю тебе. Можеш і про брехні мову вести трагедіально. Бачу, що твій хоронитель є янгол вітійства. Тобі-то дано, як є притча: "Ex musca elephantem", "Ex cloaca aream"²⁷; відверто скажу: з кота – кита, а з нужника створити Сіон.

Я к і в . Як хочеш лайся й глузуй, а я з Ісайєю: "Як ластівка, так закричу, і як голуб, так поучуся".

П а н а с . От знайшов дзвінкоголосу птицю! Хіба вона твоєму пророкові лебедем видалася? А від твого голуба курка нічим не глупіша.

Я к і в . О шкіряний міху! "Хай виклює ворон картаюче батька око твоє!"

П а н а с . Ти як сам дивними й крутими дихаєш думками, так і однодумці твої, дикі думи, дивною відригують мовою. Сказати притчею: "Для губ салат".

Я к і в . А чи не те ж співає і твій пророк Горацій: "Porticibus, non judiciis utere vulgi"²⁸ – "По містку-місточку з народом ходи, а за розумом його себе не веди".

Хворий смак твій, тому поганий і суд твій. Відчувай же, що мудрих дум дичина полягає в тому, що вона віддалена від бродячих по вулицях і торжищах дріжджів світського повір'я. І куди швидше зустрінешся на вулицях з глинкою, ніж з алмазом. Чи багато людей можуть похвалитися: "Знаю людину", коли сама людина жаліє про себе? "Дивився і не впізнавав мене"? Всі спрямували погляд свій на мертвоту і брехню. "Глянуть на нього, його ж прокололи". А в серце їм ніколи не входить отой: "Ніхто не засумує за ним, рід же його хто визнає?"

П а н а с . Ну гаразд, нехай так! Але за віщо ти мене назвав шкіряним міхом?

Я к і в . Ти не лише міх, а опудало й ідол поля Деїрського, що сварився на божого пророка.

П а н а с . Але спершу поясни, як я міх?

Я к і в . Чи ти бачив сільську машкару, яку звуть кобила?²⁹

П а н а с . Знаю, в ній ловлять тетеруків. То що?

Я к і в . Ну! Якщо б у таких масках 1000 чоловік на оглядини твої прийшли і пройшли, то чи можна сказати, що ти для них інспектор чи обсерватор?

П а н а с . Хто вправно носить кобилу, – можна бачити, але хто він усередині і яка людина, – як дізнатись? Бреши далі.

Я к і в . Навіщо ж далі? Уже бачиш, що ти не лише міх, а й опудало і бовдур.

П а н а с . От тобі й на! За який гріх?

Я к і в . За той, що ти всіх бачених тобою в житті людей лиш на них шкіру бачив і плоть, а плоть є ідол, тобто видимість; видимість же є лиш мертвий дах, що закриває всередині істинну оту людину: "Поклав у пітьму таїну свою". "Це той стоїть за стіною нашою". "Посеред вас стоїть, його ж не знаєте". "Чуєш, Ізраїлю! Господь Бог твій посеред тебе". Бачиш, що і людина твоя, і ти з нею – шкіряний, ветхий, мертвий, прах, тінь... "Який земний, такі й..."

П а н а с . Ось він куди виїхав!

Я к і в . Збери не лише всіх бачених, а й всієї земної, якщо можеш, і місячної кулі людей, зв'яжи в один сніп, закрий їм, наче колоски, голови, дивись на підошви їх тисячу літ, одягни окуляри, додай побільшувальне скло, гляди – нічого не побачиш, крім соломи тої: "Всяка плоть – сіно". А я на похвалу твоїй прозорливості заспіваю: "Мудрого очі його в голові його, очі ж безумних на кінцях землі".

П а н а с . Ти що, сказився, чи ні? Я людям ніколи не заглядав у підошви, а око моє сидить у голові моїй.

Я к і в . Чи ти пень, чи що? Хіба свиняче око не в голові її? Чи відчуваєш, що голова є бовдур? Цей бовдур, як є початковою частиною свого бовдура, так у пророків означає невидиму у всякій плоті, панівну в ній силу її й начало. А хвіст, підошва, п'ята є фігура праху, полови, висівок, дріжджів, і що лиш є грубе, нице й дебеле у всякому творінні, як бурда, брага, сир, грязь і ін. Те саме означало б, якщо б Соломон сказав отак: "Очі безумних на хвостах землі". Коли чуєш оте: "Будеш оглядатися на його п'яту", то розумій так: будеш обсерватор зовнішній, із числа тих: "Осягнуть, як сліпі стіну", "Полижуть прах, як змії, що плазують по землі". Вороги істинної людини – "Вороги її прах полижуть". "Смерть врятує їх, які поїдають плоди смертної плоті, гірку й гладку тінь згубної фіги, що обминули саме дерево райське. "Зголодніють надвечір..."

Коли чуєш: "Вип'ють всі грішні дріжджі землі", то розумій, що вони налякані й блукають по далеких околицях і зовнішніх міських ругах,³⁰ никають по кінцях і хвостах з євангельським бісом по пустельних місцях, по розпуттях поза селами й цвинтарями, що мають тваринний і жіночий отой вислів: "Душі мужів, подібних до жінок, спрагнуть". Всі вони, ой, не скуштують найсолодшої отої сина царевого вечері: "Не повинен пити... Поки п'ю нове вино в царстві небесному". Всі ці содомляни проштовхуються над вечір у дім Лотів до ангелів, але не входять, а лиш зовні обходять по калюжах, що оточують стіни міста: голодні й спраглі, натруджені й обтяжені. Головна причина цього є підла й прегруба, важча від слова, а грубша від сиру тяжкість їх серця. Грузнуть сини ці тяжкосердні, як олово. "Голова оточення їх, труд розумний їх". "Прокисло, як молоко, серце їх". "О Ісайє!" "Знай, як попіл, серце їх, і зваблюються". "Навіщо любите суєту і шукаєте брехню?" "Спробуйте, і побачите". "Як здивував Господь преподобного свого". "Зведіть очі ваші..."

Що ж ти, друже мій, думаєш? Ти все, наче сліпий содомлянин, одне відчуваєш. Всяка тлінь є одне. Відчуй себе. Ти мертвий. Прив'язався ти до свого трупа, ні про що, крім нього, не думаючи.

Одне, а не двоє, в собі бачиш і, до цього приліплюючись, виконуєш приказку: "Глупий, хто двох порахувати не вміє". Дивишся в дзеркало, не думаючи про себе. Поглядаєш на тінь, не пам'ятаючи самої яблуні, дивишся на слід, а не думаєш про лева, куди цей слід веде. Зириш на райдугу, а не пам'ятаєш про сонце, яке утворюється фарбами її. Це означає: лиш пусте в собі бачити, а тому й не розуміти, і не знати себе, самого себе. Розуміти ж – означає понад видимий предмет прозріти розумом щось невидиме, заселене видимим: "Розпрямтеся, і побачите..." Оце-то є й зберігати, спостерігати, помічати, тобто при відомому зрозуміти невідоме, а з попереднього, наче з високої гори, розуму промінь, як прямолучну стрілу в ціль, метати у віддалену таємничість. Звідси народилось слово символ³¹. Ось що означає зійти на Сіон, на соломонівську озброєну башту, стояти на сторожі з Авакумом і бути обсерватором. Отак-то блищить, як сонце й як прямолучні стріли блискавки, розум праведних, що мають душі свої в руках божих, і не торкнеться їх мука. Вони, як іскри по стеблах, через всю вугіллям їх спустошувану тлінь течуть, злітають і здіймаються до вічного, як стріли сильно виточені, що озброїли стовп Давида, в сагайдаку тіла тлінного заховані. Ці божественні серця й душі, окрилившись тими посрібленими Ноєвої голубки крилами: "Крила її – крила вогню", і вверх, до чертогу вічності, прямуючи, орлиним... ³²

П а н а с . Гей!..


## Примітки


Цей твір був знайдений у 60-х pp. XX ст., публікується за автографом. Не має ні дати, ні дарчого листа. Напис на першій сторінці сповіщає, що автограф подарований А.І. Ковалевському.

Філософською проблематикою, способом вирішення її, образною символікою твір органічно пов'язаний з діалогами початку 70-х pp. Це дає підставу вважати, що він написаний 1771-1772 pp. Вперше опублікований у журналі "Філософська думка" (1971, № 5, с. 96-107).


1 У цьому творі Сковорода продовжує тему, розпочату твором "Бесіда, названа двоє...", тобто вчення про дві натури, дві сторони всього сутнього.

2 Першому й найновішому другові моєму Андрію Івановичу Ковалевському, віце-губернатору, творіння власної душі присвячую і дарую. Старець Григорій Сковорода, син Сави (лат.)

3 Йдеться про послідовників філософського вчення скептика Піррона з Еліди (прибл. 365-275 pp. до н.е.), який учив, що речі не пізнавані, заперечував знання, закликав до спокою й байдужості. Серед послідовників (дуже численних) Піррона досить відомі Енесідем (автор праць "Пірронівські промови" і "Пірронівські нариси") та Секст Емпірик (автор "Пірронових основоположень").

4 Це зауваження виступає як привід для обґрунтування манери розвитку філософських ідей з допомогою образних аналогій і порівнянь.

5 Див. прим. 13 до "Асхані".

6 Тобто автора притч Соломона.

7 Йдеться про епізод зцілення апостолом Петром мешканця Лідди Енея, який вісім років був нерухомий (Новий завіт. Діяння святих апостолів, гл. 9, ст. 33-34).

8 Сфінкс.

9 Маріам – перша жінка царя Ірода Великого. Ірод безтямно любив свою красуню жінку, але вона не могла забути, що він убивця її рідних. Двічі наклепницьки звинувачувалась вона у зраді чоловіка. Першого разу любов Ірода до Маріам виявилась сильнішою, ніж ревнощі. Та вдруге наклепи придворних і матері Маріам змусили Ірода відправити Маріам на ешафот. На її честь Ірод спорудив у Єрусалимі вежу.

10 Єффай Галаадський – біблійний полководець, один із суддів Ізраїльських. Переміг амонетян на підступах до землі Ханаанської. Перед битвою він дав клятву: після повернення принести Богові в жертву те, що першим вийде з воріт йому назустріч. Перемігши амонетян, він повернувся додому. Йому назустріч із воріт вийшла першою його єдина дочка. Легенда розповідає, що єфремляни, що жили по той бік Йордану, перейшли ріку й пішли війною на Єффая за те, що він сам переміг амонетян. Єффай розбив їх і захопив переправу через Йордан, і коли хтось із уцілілих єфремлян просив пропустити його додому через переправу, воїни Єффая запитували, чи не єфремлянин він. Той відповідав негативно. Тоді воїни змушували його вимовити слово "шибболет" (колос), а він вимовляв "сиболлет". Нещасного заколювали піками. Звідси вираз Сковороди "єффаєві піки".

11 Сковорода згадує сюжет, використаний ним у байці: "Кажан і двоє пташенят".

12 Цей приклад про пригоди подорожніх в Індії, запозичений з оповідань

про Індійське царство. Сковорода використовує як привід для моралізаторського повчання ще раз у діалозі "Кільце".

13 Ревека – жінка Ісаака. За легендою, раб, посланий своїм паном привести для Ісаака наречену із дому родичів Авраама, звернувся до Ревеки з проханням напоїти його водою. Ревека відразу напоїла його й верблюдів.

14 Посилання на Авакума, який вважається автором однієї з книг "Старого завіту", пов'язане з основною ідеєю даного твору, лейтмотивом якого є заклик до самопізнання. Книга Авакума починається словами, які так часто повторяються Сковородою: "На сторожі моїй стану... "

15 Німецька колонія поблизу міста Острогозька.

16 Сікера – назва хмільного напою в Біблії.

17 Мова йде про пророцтва Даниїла про сім седмиць (49) років, після яких повинен з'явитися спаситель (Старий завіт. Книга пророка Даниїла, гл. 9, ст. 24-25).

18 Рядки взяті з пісні початку XVIII ст., яка оспівувала шторми й катастрофи в морі. Пісня названа гамаліївською, очевидно, через те, що в її основі лежать легенди про морські походи полковника Гамалії, використані пізніше Т.Г. Шевченком у поемі " Гамалія".

19 Натяк на сюжет байки про півня, який знайшов у гної коштовний камінь. Оригінальною обробкою цього сюжету є одна з "Байок харківських".

20 Амбра – запашна речовина, яку добувають із кашалотів, переносно – аромат, пахощі. Умбра – тінь (лат.). Для Сковороди це не просто гра слів, а символи протилежних – високих і низьких – явищ.

21 Александрійський маяк на о. Фарос у дельті Нілу.

22 Лабіринт, побудований легендарним майстром Дедалом для крітського царя Міноса. Символізує складне, заплутане становище, з якого важко знайти вихід.

23 Йдеться про сюжет байки про собаку і шматок м'яса. Алегорично його витлумачуючи, Сковорода осуджує людей, не задоволених своїм становищем, які ганяються за примарною тінню того, чим володіють.

24 Про цей епізод із життя філософа-кініка Діогена з Синопа (прибл. 404-323 pp. до н.е.) розповідає Діоген Лаертський, автор історико-філософської праці про життя знаменитих стародавніх філософів.

25 Сфінкс.

26 Едіп був єдиним серед людей, хто відгадав загадку Сфінкса. Після цього Едіп став царем у Фівах, а Сфінкс кинувся зі скали в море.

27 "Робити з мухи слона", "Із клоаки робити жертовник" (лат.).

28 "Користуйся стежками натовпу, але не його думками" (лат.).

29 Вид мисливського спорядження.

30 Ругами називали землю, відведену на утримання духовенства.

31 Без розкриття змісту символіки Сковороди не можна зрозуміти смислу його вчення. Світ символів, на його думку, повинен допомогти людині пізнати себе і знайти справжнє щастя.

32 У автографі далі написано по-грецьки: "Матеріал для діалога про щастя".

Document Outline

Б Е С І Д А 1-ша, НАЗВАНА OBSERVATORIUM (СІОН

Примітки